Första gången jag spelade Carol Danvers...
...var när vi spelade in Avengers.
Det var en överraskning. De sa bara: "Brie, gå upp till inspelningen."
Jag visste inte vem som var där eller vilken scen det var.
Jag bara kastades in i det, och plötsligt rullade kamerorna.
Jag blev helt starstruck.
Det var helt otroligt.
Vår hjälte, Brie Larson.
Jag kan inte räkna upp allt som är bäst med att spela Carol Danvers.
Varje gång jag får spela henne, växer jag.
Det är såna jätteprojekt, och man lär sig allteftersom. Det kan bli överväldigande.
Men nu har det släppt, och jag vet hur jag ska träna.
Det handlar bara om att vara förberedd-
-för när vi väl börjar filma har jag ingen aning om vad som väntar.
-Då börjar vi. -Kameran går.
Redo...och tagning.
Nu spelar vi in The Marvels!
Välkomna till min lyckliga plats, Kamalas sovrum.
Kul fakta: Det ser ut så här i Iman Vellanis huvud.
När jag först kom hit var det två träningspass per dag.
Vi tränade som galningar. Det har varit superkul.
I Kamalas sovrum finns allt ett Marvel-fan vill ha. Här dyrkas superhjältarna.
Det är roligt att spela en figur som är besatt av dem, precis som jag själv.
Det är som mitt eget sovrum.
Jag uppskattar möjligheten att utforska Monica på djupet i The Marvels.
Jag distraherar honom...
Jag kunde inte vara lyckligare.
Dessutom omges jag av en massa coola kvinnor och inflytelserika personer.
Det har varit fantastiskt.
Det var ett härligt jobb. Tre kvinnliga hjältar, en kvinnlig skurk-
-och många kvinnliga chefer.
Både producent och regissör var kvinnor.
Redo. Varsågoda.
Min taktik för att få jobbet-
-var att sprida ut att jag ville regissera en Marvel-film.
Min agent nämnde "Captain Marvel 2".
Och den handlade om Captain Marvel, Monica Rambeau och Ms. Marvel.
Och Ms. Marvel är en av mina favorithjältar.
Jag läste Ms. Marvel när den kom ut-
-och den var så rolig, och jag relaterade starkt till den.
Jag var själv en nörd från tri-state-området-
-och älskade superhjältar och serietidningar, precis som hon.
Jag pratade mycket med Mary Livanos, min exekutiva producent.
Nia och jag träffades under pandemin via Zoom.
Vi geekade loss över serier och hon pitchade en hel Galactus-film.
Vi klickade direkt.
Nia tog med sin passion till filmen och hade så många stora idéer.
Det där idéutbytet, den processen-
-var nog mitt sätt att visa att jag var utmaningen mogen.
Jag har klippt Candyman och Little Woods åt Nia.
Little Woods var ett drama och Candyman var mer skräck.
Den här är mer rolig och spännande, med mycket humor.
Så det var roligt med en ny genre.
Vi har kunnat leka lite och testa nytt.
Nia är toppen. En fantastisk regissör-
-men också en fenomenal manusförfattare.
Hon har en tydlig bild av vart hon vill och av karaktärernas drivkrafter.
Så man får alltid en ledstjärna.
Vi har haft fantastiska manusförfattare.
Författarna
Elissa Karasik kom från Loki, hon är lättsam och jätterolig.
-Captain Marvel kanske hade sönder den. -Va?
Ja, din kompis Captain Marvel. Hon spatserade minsann förbi här.
Tvingas du till något av Captain Marvel?
Megan McDonnell, från WandaVision, är en briljant världsbyggare och sf-entusiast.
Det var hon som kom på att karaktärerna var sammanflätade.
Vår exponering för instabila språngpunkter-
-och mottagligheten för elektromagnetism, har sammanflätat våra världslinjer.
Sammanflätningen gav Carol ett team, vare sig hon ville eller inte.
-Är vi ett team...?! -Nej, vi är inget team.
Hon blir inte mindre mäktig-
-men sammanflätningen gör att hon måste vara mer avvägd med sina krafter.
-Herregud! -Aj då...
Det blev en kreativ utmaning, och svårare för våra karaktärer-
-att hon inte bara kunde använda sina strålar utan måste stanna och känna efter.
Det är en utmaning för Carol.
Tufft för Carol, som bestämt sig för att jobba ensam.
Så hon är lite skeptisk. "Nej, stanna i skeppet, jag fixar det."
Men så småningom inser vi att hon behöver det här.
De kan bara lösa det tillsammans.
Man kan stå stark utan att stå ensam.
Sammanflätningen var en dynamisk idé, och hela filmen blev som trekortsmagi.
Skiftandet ledde till en av mina bästa slagsmålsscener, skiftningsfajten.
Första fajten med våra tre hjältar.
De skiftar plats och fattar inte vad som pågår.
Och det sker på tre olika platser.
Först var vi i Kamalas sovrum.
Sen teleporteras hon till Dar-Benns skepp, obekant för henne.
Herregud!
Skiftningsfajten är superrolig, det finns så många sammanflätningar.
Den var väldigt välplanerad.
Den var svår att få styr på, vilket Nia gjorde med bravur-
-tillsammans med stuntteamet och alla avdelningschefer.
Vi planerade det där länge. Skrev scenen, gjorde inspelningsplanen-
-bestämde alla positioner, testade koreografin.
En favoritfajt. Man vet hur scenen ska bli och hur lång tid vi hade på oss-
-så det var bara att ta bit för bit.
Det var kul att sy ihop det. Jag var väldigt detaljerad och specifik-
-för när de börjar skifta plats blir det riktigt rörigt.
En grej blev knepig i klippningen.
Det var oklart om vi måste visa skiftningarna ur båda perspektiven.
Två karaktärer skiftar plats. Följer man den ena eller stannar man kvar?
Kombinationerna var oändliga.
Man måste testa alla alternativ i klipprummet-
-för nånting man aldrig hade tänkt på kan bli filmens bästa del.
Är du oskadd, Kamala?
Varsågod, Iman.
När vi skulle spela in scenerna med sammanflätning-
-fick vi spela in alla tre hjältar på samma plats-
-och sen sy ihop dem senare.
Vi filmade fram till skiftningen. Paus, byta plats, fortsätta...
Det blir rörigt ibland, man måste koncentrera sig.
"Vem bytte plats med vem?" Men roligt!
Ett, två, tre, kör.
Du sa "kör" fast vi skulle köra på tre.
För mig som älskar sci-fi var det viktigt att rymden skulle kännas verklig-
-men även rolig och läskig.
I den här filmen händer det mycket i rymden.
Och när man är ute i rymden-
-öppnar det upp för härliga musikaliska möjligheter.
Det där lät suveränt.
Ja, den satt!
Det finns en filmhistoriskt grundad uppfattning kring hur rymden låter.
Den biten utforskade jag.
I rymden finns ju inga ljud.
Man känner bara vibrationer som man uppfattar som ljud.
Det beror delvis på att ljud i rymden-
-ligger på 60 oktaver lägre än vad människoörat uppfattar.
När jag började med min research kom jag att tänka på min vän Evelyn Glennie.
Evelyn Glennie är en döv slagverkare. Världsberömd.
Vad är det?
En steeldrum med glaskulor.
Vad smart!
Hon är inte bara en fantastisk musiker-
-med den mest omfattande och oerhörda samlingen av slagverk i hela världen.
Det otroliga med henne är att hon hör genom kroppen.
Evelyn hör med känseln-
-vilket är kärnan i det som vi vill återskapa i filmmusiken.
Hur hör man genom vibrationer?
Där har vi det.
Och så ledmotivet.
Jag spelade tidigt in två små körer som jobbade mycket med världsmusik.
Så vi hade en sydasiatisk karnatisk sångare och tre djupa baser.
En väldigt bred grupp-
-vilket resulterade i en liksom könlös, utomvärldslig sång.
Det var väldigt experimentellt, vilket nog förklarar framgången.
Det har det där episka Marvel-ljudet.
Vi tar det sen.
Vi hade turen att jobba med färdiga karaktärer som bildar ett team i filmen.
Iman spelade i en serie, Teyonah spelade i en annan.
Alla har sin bakgrund.
Du skulle vara hemma "innan jag visste ordet av".
Som Carol har jag en figur som idoliserar mig-
-och en som ser mig som extremt bristfällig.
-Jag kunde inte förklara för en flicka... -En flicka som såg upp till dig.
Som författare är det kul att tussa ihop de här tre med tanke på friktionen.
De passar bra ihop och kompletterar varann.
Filmens kärna är deras förhållningssätt till hur man är en superhjälte.
Vi måste inse att Captain Marvel inte kan vara den-
-som står mellan liv och förödelse.
Hon kan inte alltid vara Captain Marvel, ibland måste hon vara Carol.
Det får gå till röstbrevlådan...
Brie, Teyonah och Iman har tagit sina karaktärer till helt nya nivåer.
Likisar...?
Alla tre delar en del egenskaper med sina karaktärer.
Brie fick jobbet för många år sen, hon är målmedveten som Carol Danvers.
När hon fick två nya medskådespelare-
-blev hon en ledare och fick alla att känna sig hemma.
Det har varit spännande att verkligen utforska-
-förhållandet mellan Monica och Carol och deras bakgrund-
-och hur deras sår förhoppningsvis kan läka.
Teyonah Parris gör en fantastisk Monica.
Hon gav sin karaktär så mycket djup och själ.
Hon bearbetar sin mammas död, och Teyonah gestaltade det så fint.
Det har varit en väldigt lång vecka.
Jag har fått av mig vajrarna och selen, och jag hoppas resultatet blev bra.
Det hände allt möjligt galet, men jag satte nog flygstarten.
Värsta önskedrömmen. Jag står här med tre fans.
Iman Vellani är inget undantag. En riktig Marvelnörd.
Var det annorlunda?
Kamal är Iman, Iman är Kamala.
Jag tror att hon föddes för att spela den här rollen.
Det är världens coolaste jobb. Jag kan göra det här hela livet.
Hon stelnar när hon möter sina idoler, som Kevin Feige eller Sam Jackson.
Jag gömde mig bakom regissören när Sam kom in.
Hon är så gullig och...vild. Jag måste säga "vild"-
-för när jag kallar henne söt säger hon: "Nej, jag är vild och stark!"
"Visst, vild och stark. Och söt!"
Det har varit väldigt roligt.
Hon har sån värme och humor.
Precis det jag gillade med Ms. Marvel i serietidningen.
Hon var ett perfekt val för rollen.
Vi har hittat nanis armband, och en vacker men kuslig kvinna-
-använder det för att skada folk.
Vem är Dar-Benn?
Hon blev alldeles nyligen Högsta ledare över kreerna.
Hon är motsägelsefull.
En del vrede, en del hopp, en del vetenskap, en del krig.
Skrullerna har förrått kreerna.
Hennes tillkomst var i princip den stora händelse-
-då Captain Marvel förintade Högsta Intelligensen, kreernas ledare.
Hon har ett enormt hämndbegär.
Förgöraren förintade kreerna.
Det hjältarna möter i Dar-Benn är total övertygelse.
De farligaste skurkarna är ju de som inte har något att förlora.
Zawe bidrog med mycket skratt. Hon hade väldigt roligt som ond.
Zawe som Dar-Benn... Vad skulle man vänta sig?
När jag först såg henne var hon både supersnygg och skrämmande.
Hon är väldigt kärv och intensiv.
Och en smula rubbad. Inte Zawe, utan Dar-Benn.
Och när de ropar "bryt"...
Bryt! Tack, Zawe.
...är hon genomvarm och jätterar.
Total kontrast.
Jag pallar inte...!
Jag har väldigt roligt som Dar-Benn.
Ibland häpnar jag över att jag befinner mig i den här världen.
Jag blir riktigt berörd.
MCU har ju legat i filmbranschens framkant-
-så det här påverkar mig på djupet.
Och där tar filmen slut.
Ett filmteam från Marvel är en smärre armé.
Vi är ofta där med regissören, fotograferna och passarna-
-och ger våra synpunkter på vad som lär funka och inte.
Det har varit ett riktigt samarbete.
Alla skapar vi samma värld.
Så vi måste verkligen samarbeta, och varje dag präglas av dialog.
När man går igenom den processen-
-och ser hur alla drar åt samma håll, är det inget som blir problematiskt.
Det handlar bara om att planera väl och få till det på inspelningen.
Nia, Sean och studion ville ha så mycket fysiska miljöer som möjligt.
Det var enorma dekorer, för jag ville ha 360-gradersmiljöer.
Jag ville kunna filma så dynamiskt som möjligt.
Det utspelar sig i rymden, så jag ville ha mycket fysisk scenografi-
-för att slippa förlita mig för mycket på datorgrafik.
Vi jobbade i två studior, med åtta scener, två backlots, 54 olika scenografier-
-sex kranar, fem planeter, en rymdstation, fem rymdskepp--
-tre evakueringskapslar, en rymdhiss och en golfbana.
-Va? -Just det.
Och Marias hus.
Ett fantastisk designteam på femtio man och 350 byggare.
Carols skepp är en favorit.
Jag är på Captain Marvels skepp...!
Okej, MCU Cribs... Nu är vi på Carols skepp.
Har ni undrar över hur det ser ut inne i nåns hjärna, så varsågoda.
Vi hade klart för oss att Carols skepp var som en rymdhusbil.
Hon har allt med sig - hon bor där.
Hon har bott där i 30 år.
Ett coolt skepp, men också ett bekvämt hem.
Rymdskeppen på film är tomma och saknar personlighet, som ett kontor.
Men är man ombord länge, hur skulle man bo?
Vi satte dit detaljer från hennes liv, saker som roat henne, böcker...
Även självhjälpsböcker, vilket Nia skrattade gott åt.
Kläder och träningskit... Det skulle bli personligt.
Bästa detaljen ombord. Men jag fick inte prova den.
För mitt huvud är inte så litet.
Notera globerna här.
Fina terrarier!
När vi köpte dem trodde vi att de var mindre.
När de kom tyckte vi att de var för stora.
Men de fungerade ändå.
Kanske odlade hon sin egen mat? Vi älskade den idén och skaffade fler.
Köket... Vi skulle känna att hon faktiskt lagade mat, och inte bara åt "rymdmat".
Inlagda rädisor, gurkor, auberginer. Djävulstunga.
Hon har en kaffemaskin, knivar... Ett vanligt kök, fast med rymdknorr.
Och en massa kattdetaljer.
Hennes bästa icke-människa.
Kattböcker, kattbilder...
Kattmat - välbehövligt.
Alla Goose-grejer.
"Låtar åt Goose"!
"Soul of Thunder", "Party Mix". Blandband i klass med Star-Lords.
Grafikteamet gjorde ett toppenjobb med fotona och blandbanden.
"Låtar åt Yan."
Vi pepprade med detaljer. Ofta är det lite slumpartat om man ser dem eller inte.
Ser man dem, blir det desto roligare.
Men även skådespelarna kan få syn på dem mellan tagningarna.
Hon har inte lämnat tillbaka dem.
Det gynnar gestaltningen.
I den här filmen jobbade vi med LED-väggar.
Vi skapade rymdmiljöer utanför skeppen.
Jag får resa i rymden!
Vi ser en nebulosa och hoppar genom ett maskhål-
-på ett sätt jag trodde var omöjligt.
Vi använde LED-väggar istället för bluescreen.
På LED-väggarna syns miljön utanför fönstren.
Nick Fury!
Vi använder ofta bluescreen där bakgrunderna sätts dit först efteråt.
Jobbar man med bluescreen har Teyonah en massa frågor.
Jag vill inte sitta på bio och tänka: "Var det en sån där jag reagerade på?"
Nia älskar att det känns äkta, att man kan reagera på konkreta saker.
LED-väggarna är super!
Man ser det man ska se och inte bara en grön duk.
Här får man rörliga bilder som skådespelarna kan reagera på.
Plus att vi får interaktiv belysning inne i skeppet.
Materialet är metall och glas.
Reflektionerna och färgerna är äkta, så man tror på dem.
Man glider långsamt förbi-
-alla fantastiska små detaljer som finns överallt.
Rymdresor sker genom språngpunkter.
Det är ljusstarka maskhål som ger en vy av världen man färdas till.
Dem skapade vi i nära samarbete med ljussättarna.
De satte upp ljusriggar runtom för särskilda händelser-
-som språngpunkterna och Bifrost. För ibland var LED-väggen inte ljusstark nog.
Det ger ett realistiskt ljusspel hela vägen till aktern av skeppet.
Det får folk att göra stora ögon.
Alpha Centauri.
Med all ny teknik behövs nån som vägleder filmskaparna.
ILM Virtual Art Department-
-använder mjukvara för att svara på frågor.
Deras input har varit avgörande för vår planering.
De byggde skeppet i 3D och visade hur miljöerna skulle synas utanför.
Vi hade 2 400 LED-skärmar.
Vi hade gärna haft några till. Aldrig får man nog.
Med det visuella stödet kunde vi fatta beslut om att arrangera om panelerna-
-för att kompensera för att väggen var lite kort.
Så därför måste framsidan och sido- panelerna kunna flyttas upp och ner.
Då kunde vi anpassa oss efter Seans behov.
Så om vi filmade för högt upp, eftersom vi inte hade LED i taket-
-kunde vi flytta upp väggen på några minuter.
Det fungerade toppen. Hela skeppet täcks och vi ser bakgrunden genom alla fönster.
Att känna på inspelningen att man är i rymden, det har varit magiskt.
Jag, Sean och Nia har suttit i Carols stol-
-glidit över en måne och landat på Aladna. Man upplever det som en äkta rymdfärd!
Och man kan faktiskt bli åksjuk. Men det var magiskt.
Under Kamalas första tur blev hon paff på riktigt.
Rena nöjesparken, särskilt när de sätter skeppet på en gimbal så det rör sig.
Gimbalstativet är platsbyggt och bygger på hydraulik.
Nia ville skaka om cockpiten för att simulera en snabb färd.
Riktningsbyte.
Det var ett team på 40 pers som jobbade från idé till färdig produkt.
Mycket stål och slit.
Vi har gjort såna gimbalstativ, men aldrig så långa.
Den blev svårast att jobba med.
Gimbalstativet gjorde att vi fick filma tre meter upp.
Höjden krävde en solid stålkonstruktion, inte en vanlig byggställning.
Det var fint att sy ihop det, och film- skaparna fick kontroll över resultatet.
Det är målet för oss på ILM, att bidra till berättelserna.
Vilken inspelning. Från en galen idé för ett år sen om att flyga i rymden-
-till att faktiskt göra det, det har varit otroligt.
Ljuva Aladna
fridfulla korsning
Vår prinsessa är hemma!
-"Prinsessa"? -Det är en teknikalitet.
De sa att de ville ha ett musikalnummer i mitten.
Det lät inte klokt, men sen började jag gilla idén.
Man vill bo på Aladna. Det är toksnyggt och alla sjunger.
En designfavorit, för det var så ljust och positivt.
Sci-fi är ju ofta mörkt och dystert. Men här är det fullt av glädje.
Jag har alltid drömt om att göra musikal. Helt overkligt att få göra det här!
När jag tackade ja till ett Marvel-jobb väntade jag mig inget musikalnummer.
Vår fantastiska koreograf Shelley Maxwell gjorde danserna.
Vi är på gatorna i Aladna-
-och gör det stora välkomstnumret med dansare och statister.
Det var 15 dansare på planeringsstadiet, och sen blev det 35.
Nu är det över 100 dansare och statister.
Rörelserna skulle gestalta glädje, känslan av att vara på en grym fest.
Jäklar...!
Prinsessklänningen... Ja, det är ju ett musikalnummer.
Hon har en fantastisk duett med prins Yan.
Jag såg framför mig ett nummer med Fred Astaire och Ginger Rogers.
Yan...
Det pirrar över!
Vår Captain vill ha vår hjälp!
I första filmen pressade jag mig för att bli stark.
Här är det tvärtom - jag fick lära mig att vara mer följsam.
-Vad gör hon? -Respekterar flowet.
Att vara sinnlig. Sånt jag inte alls trodde rimmade med Carol.
Jag ville ge Carol en stund utan superdräkten där hon kunde vara feminin.
Men även när hon har prinsessklänning har den Captain Marvel-prägel.
-Hur många fanfic-kapitel blir det här? -Massvis.
Aladna var ett kraftprov.
Det kändes verkligen som en främmande, musikalisk Medelhavsplanet.
Gjord i stor skala men med detaljskärpa. Överväldigande och otroligt.
Det är så snyggt gjort.
De stackars statisterna har sminkats sen tre i natt.
Man baxnar av allt jobb folk gör.
Hur börjar man jobba med Aladna? Det är ju så stort.
Vi hade kanske 68 gjutna gummimasker-
-med både huvud och händer, silikonet flödade.
På Aladna är kläderna ohyggligt coola, färggranna och häftigt utformade.
Sminket är maxat, men måste ändå vara trovärdigt.
En ljusrosa nyans kunde kompletteras av vackra blå skiftningar.
Alla möjliga nyanser. Och även strukturmässigt var det överdådigt.
Jag jobbade med slingor och lockar, alla möjliga formmönster.
De funkade perfekt.
Aladna är en havsplanet, så allt känns mjukt och flytande.
Och färgtemat kom från havsbotten.
Det byggde på havsvarelser. Pastell- och korallfärger.
Vissa modeskapare har den estetiken, inte minst Iris van Herpen.
Så jag tittade på hennes verk, hon är smått utomjordisk.
Det var så udda, så inget kunde köpas.
Vi fick tillverka allt, färga det, printa, skära till... Allt gjordes från grunden.
Så när folk satt här och jobbade i vår stora sal, surrade det av aktivitet.
Det roligaste var att skapa invånarna på Aladna.
Jag inspirerades av traditionell afrikansk konst och skulptur från tidigt 1900-tal.
Jag hittade många fascinerande frisyrer som de uttryckte sig med.
Aladna är den lyckliga färgklicken i filmen.
Den "tjejiga" biten, kanske. Jag bryr mig inte om striderna.
Det var danskostymer, så vi fick tänka på rörligheten.
Lindsay skapade toppar, underdelar, kavajer-
-och allt möjligt som vi arbetade in i looken.
Men det är inte bara Aladna, utan flera planeter.
Vi måste ha gjort 1 000-1 200 kostymer.
Kul fakta: Aladna är ledande modeplanet.
Några av de bästa kostymer jag sett. Häpnadsväckande.
Det är kul att bidra med något nytt i MCU.
Att köra galen serietidningsestetik på film.
Prinsessa ifrån stjärn...
Stopp, stopp. Vi måste snacka.
-Behöver inte han sjunga? -Han är tvåspråkig.
-Ja, prins Yan. Drömkillen. -Vilken läckerbit.
Jag såg Park Seo-joon i ett koreanskt drama.
Jag älskade honom och tänkte direkt att han skulle passa.
Park är nog den största berömdheten jag nånsin jobbat med. Nästa nivå.
Vi gick på karaoke en kväll, och då tisslades det rejält.
Han är fantastisk. Jag fick stirra in i hans ögon under scenerna.
Han har så mycket karisma. Prins Yan kommer att gå hem.
Park var övernaturlig. Hans svärdskonst var vacker.
Liang visade koreografin en eller två gånger, och han såg på.
Han fick till det direkt med energi och grace.
Vi är ju stuntpersoner, vi älskar strid och fäktning.
Ju fler som försöker döda varann, desto gladare blir vi.
Jag har en armé.
Min armé består av dem som lärt ut alla stunts i sju månader.
De har sån energi, de spelar in en hel dag-
-och efteråt tränar de in nästa dags rörelser.
De är så positiva och ömsinta.
De gör hemska saker i stridsscenerna, men är jättesnälla när kameran inte går.
Vi försökte skapa unika stridsstilar för aladnierna-
-med andra rörelsemönster än kreerna. Aladnierna är mer fredliga, graciösa.
Mer flytande, de dansar nästan.
Det skulle lysa igenom i striderna-
-så att man kunde se skillnaden i deras teknik-
-jämfört med kreerna, som är mer traditionella med eldvapen och klubbor.
Vi har filmat halva filmen, men det är första gången vi bär superdräkter ihop.
Så nu är vi klädda som The Marvels! Det är spännande.
Dräkterna utgår från serietidningarna, som vi har studerat noga.
Vi har analyserat vad illustrationerna berättar om vem rollfiguren är-
-och sen försökt göra det mer äkta, i tre dimensioner, av verkligt tyg.
När man började researcha åt designteamen-
-tittade man på vad de eftersträvade, man köpte rätt tyger-
-testade tyger, färger, spännen, blixtlås, nitar...
Dels skulpterar vi för hand, men även digitalt.
Och vi använder 3D-skrivare och skär till i datorprogram.
Vi jobbar med all rekvisita som ingår i kostymerna.
Från saker som ingår i superdräkterna, gjorda i gummi-
-till rymdhjälmar, smycken och sånt.
Vi har haft fyra stora ateljéer med 170 medarbetare.
Det är nästan som masstillverkning med stora arbetsytor.
Man kan ha 8-12 tillskärare som sitter och jobbar med kostymerna-
-och ett team på 20-30 som jobbar med att åldra, färga och limma plaggen.
Läderarbetarna gör sin grej, kostymeffektavdelningen gör rustningar...
Våra skickliga arbetare åstadkom mycket på kort tid.
Vi ville gestalta kvinnlig styrka-
-utan att det blev sexualiserat. De var bara kvinnor.
Det var viktigt för oss alla:
Att vi hade starka karaktärer som utförde sina uppgifter-
-utan att det fanns några sexuella undertoner i det.
Starka kvinnor, bara.
Captain Marvel är osårbar och behöver inget pansar.
Hon behöver inget skydd, det sköter hon själv.
Så vi skapade något hon kunde röra sig i men som visade vem hon är.
Samma sak med Monica. Hennes karaktär är redan etablerad-
-så vi utvecklade den vidare. Och vi bestämde oss för svart och vitt.
Lindsay har varit öppen kring min feedback om vad jag har trivts med och inte.
Och jag är jättenöjd med slutresultatet.
Se till att få med stövlarna också. Tack.
Och lilla Kamala kommer från en serie.
Där hade hon en dräkt som vi byggde vidare på och uppgraderade.
Kan du ordna nånting lite mer stridsvänligt?
Man tränar varje gång man bär dräkten, det händer så mycket.
Men det är utmärkt, jag blir i form bara av att ha den på.
Tänk dig en klänning gjord av gummiband.
Den är bra för axlarna och min tränare säger att jag blir starkare.
Det är huvudsaken.
Dräkterna har varit fantastiska, de har verkligen omvandlat mig.
Att springa runt i läder och nitar hela dan... Det fick allt att kännas äkta.
Dar-Benns hjärna är lämpad för vetenskap, hennes kropp för krig.
Så det krävdes en dräkt som var både respektingivande-
-men med smart design, för vi möter henne ju som nybliven kejsarinna.
Och samtidigt strider hon jäkligt mycket.
Det är en mot tre.
Så jag måste kunna röra mig och vara trovärdig som tränad soldat.
Hon är en kombination av kejsarinna och soldat-
-som Lindsay Pugh, kostymören, har fått till perfekt.
Jag är lyckligt lottad som har haft ett så bra hår- och sminkteam.
Wakana Yoshihara, hår, och Chantel McDonald, smink.
De har varit mina superhjältar, för förvandlingen var enorm.
En galen resa, men jag älskar det! Så himla grym look.
Actionscenerna är suveräna. Om jag får säga det själv.
Det är mycket action!
Mamma undrar hur jag har det på jobbet. "Slåss mot utomjordingar, bara."
Det är det jag gör nu.
Det är som att leka.
Redan från början ville vi att actionscenerna skulle kännas äkta.
Actionsekvenserna skulle kännas fysiska.
Så när det brakade lös och folk slogs i luften, skulle det kännas trovärdigt.
Actionscenerna är nåt extra.
Jag diskuterade med stuntkoordinatorn Jo McLaren och andreregissören Peng-
-att alla karaktärer skulle ha egen stil som utvecklades allteftersom.
Det finns så många superhjältefilmer.
Så hur kan vi göra det intressant och nytt?
Det var min utmaning. Och nu har vi Ms. Marvel...
Hej!
Och Monica.
Alla har olika krafter.
Jag kan inte flyga.
Förgöraren!
Man får se hur deras krafter utvecklas.
Ms. Marvel har just fått sina krafter.
Det börjar lite slumpartat.
Det var lite klumpigt.
Hon kan skapa glober och fånga kreerna inuti dem.
Det har hon fått kläm på i slutet, då hon använder sitt "hårda ljus" i teamet.
Och Monica Rambeau har bara använt sina krafter i forskningssyfte.
Hon måste lära sig hur man slåss, hur man flyger...
Hon börjar lära sig flyga utanför Khans hus.
Nu måste du flyga.
Hon måste göra det för att rädda Kamala.
Hon blir skickligare allt eftersom.
Teyonah kände att hennes karaktär trevade sig fram.
"Är det här första gången?" - "Ja, det är din första flygtur."
Eller: "Det är inte första gången, men du har inte använt det i strid förr."
Captain Marvel har gjort det här i 30 år.
Hon kan kännas lite ofokuserad.
Hon tar saker för givna, men det skiftar senare.
Kom igen!
Ofta är det Captain Marvel mot 20-30 kreer. Hon är mäktigast.
Tre, två, ett, tagning!
Vi måste visa den kraften. Vilket vi gör med ett av de bästa vajerteamen...
...i hela världen.
Daryl Andrews, Joe Spilhaus.
Ett hårt arbetande team.
Kul! Jag ser alla husvagnar.
Det är mycket vajerjobb, vi använder dem i princip varje dag.
Kreer och Dar-Benn kastas hit och dit.
Alla de sekvenserna är rigoröst planerade.
Vi analyserar fysiken, repeterar med skydd och tjockmattor.
Och när det börjar sätta sig kör vi med tunnare mattor.
Vi måste ju skydda våra stuntpersoner.
Det är lugnt, det är Carol.
Här zoomar vi ut, hon kastar lampan, och vi försöker följa den.
Är det den mjuka? Du kastar den... Fast inte än!
Peng är suverän!
Har ni sett Shang-Chi vet ni vilket proffs han är.
Kul fakta: han har varit stuntperson åt Jet Li.
Zawe är min agent...
Det var kul att komma på hur hjältarna strider-
-men även hur familjen Khan strider. Hur ska paret Khan bekämpa utomjordingar?
Det är en film med mycket effekter. Det finns nåt i nästan varje scen.
Men det skulle kännas fysiskt.
Ni ser ju hur högt det är i tak.
Här hoppar Carol och landar på MB-418.
Eftersom det filmas på långt håll är det en stuntperson.
Det är typ tio meter upp.
Effektavdelningen skapar fartkänsla och bygger miljön-
-men det är ett äkta stunt.
När de flyger har vi dem i olika riggar, vajrar och säkerhetsanordningar.
Det var roligt när alla tre, Iman, Teyonah och Brie, var i vajrar.
Brie var rätt luttrad.
Teyonah var lite avvaktande.
Det var roligt!
Men att agera och samtidigt bli som skjuten ur en kanon...
Det var lite otäckt. Men kul!
För Iman var det ett nöjesfält.
Jag älskar berg- och dalbanor. Vilket drömjobb.
De reagerade så olika!
Det är hur kul som helst.
För Teyonah är det lite jobbigt ibland.
Sen ser hon mig snurra runt, och jag har hur roligt som helst...
Det är underbart!
Jag leker på jobbet. Det är som bungeejumping varje dag.
Rena drömmen.
Här spelar träningen in.
Man sitter fast mellan skuldrorna och i höften, så man får jobba med bålen.
Det är värsta träningspasset. Men så jobbar en superhjälte.
Helnördigt, vi hänger där och ser flintskalliga ut med spikar i huvudet-
-och prickar i ansiktet. Det är rätt udda.
Men man känner sig ändå som en superhjälte.
Det är enorma förberedelser.
Inför första filmen tränade jag nio månader, inför andra fyra månader.
Jag klarade pull-ups och armhävningar med en arm. Tio per arm!
Jag jobbar för att kroppen ska bli smidig, stark och redo för allt.
Jag hade några veckor med min stuntperson Maria och lärde mig några grunder.
De är så hjälpsamma och tålmodiga. Och grymma, som ni kan se.
Jag bara: "Den här scenen kan du göra. Få mig gärna att se häftig ut."
Jag kan inte prata om stuntteamet utan att gråta, men jag ska försöka.
Jag hade ingen aning om hur viktigt stuntteamet är i såna här filmer.
Det låter kanske naivt. Men de är filmens hjärta.
I en musikal är det sången man kommunicerar via.
Striderna är de här filmernas kommunikation.
I början av mina stunts var jag orolig över min styrka och koordination.
Men det var ingen fara-
-för stuntteamet är de snällaste och mest arbetsamma man kan tänka sig.
-Jag har just berättat om er! -Hon ljuger, jag svär!
Har har vi superteamet.
Andy Lister, Liang, Snow, Rashid Phoenix.
Där är Maria, Jess och Snow.
Min stuntperson är en av världens finaste.
Som ni ser är Rashid man.
Zawe är en vacker och lång kvinna.
Och det är brist på 180-centimeterskvinnor i Storbritannien.
Börja i stuntbranschen, tjejer.
Han har fått vänja sig vid att ha mycket stoppning på vissa ställen.
En lång och smal gentleman med ben som många kvinnor skulle döda för.
Zawe hade varit med om det förut, så hon var nöjd. Och hon älskar Rash.
Vi har även den smidiga Chloe, som dock inte kan vara på två platser på en gång.
Han får mig att se bra ut. - Och du klär verkligen i frisyren.
Ibland är han mer stajlad i håret än jag, irriterande nog.
Det härliga med att jobba med specialeffekter för Marvel...
...är att de alltid låter oss filma alla referenssekvenser vi behöver.
Finns det katter här?!
Nia brydde sig verkligen om katterna.
I nästan alla kattscener var katterna riktiga.
Det var så sött. Till och med de grinigaste var måna om katterna.
En utmaning med att skapa en virtuell tamkatt-
-är att väldigt många har katt, och folk vet hur de ser ut.
Folk sover ju bredvid dem.
För att få det så verklighetstroget som möjligt-
-gjorde vi en superkomplicerad cat scan-
-för att få bästa möjliga datorkatt.
Två katter spelar Goose.
Det här är Nemo, en av dem. Huvudrollskatten heter Tango.
De är bra på olika saker.
Nemo är lite mer stuntkatt. Han springer och hoppar.
Tango är stadigare.
Han sitter still och passar på närbilder. De är ett bra team.
Tango och Nemo var rena mardrömmen.
Skojade bara. De är de största divorna i hela teamet.
Nia sa en gång: "Antingen slutar jag eller de."
-Och Nia fattade sitt beslut. -"Min sista dag på The Marvels."
Ni får tillbaka dem så att det ser ut som att jag jobbar.
Kattungedagarna var det bästa av allt. Men samtidigt oerhört stressande.
Små, söta och oberäkneliga.
Hela filmteamet blev kattmammor-
-och alla sprang runt och vallade omkring katter som kilat åt fel håll.
Vi ska alltså valla katter.
Och i princip så blev den scenen.
Precis som med Goose filmade vi kattungarna som referens.
Men kattungar är inte lika vältränade som vår hjälte Goose.
Så nästan varje kattunge är gjord i dator.
Men ibland var de så söta att vi använde äkta vara.
Ni får själva gissa var.
När teamet gosar med varsin kattunge har man en bra dag.
Spelar man in 85 dagar borde vissa dagar vara kattungedagar.
Jag gillar katter.
Gåvan och utmaningen med den här filmen är att man inte endast ansvarar-
-för det växande MCU och alla bakgrundshistorier.
Man gör det dessutom tredubbelt.
Något jag uppskattat som fan av MCU är hur man blandar genrer.
Och tonen i filmen styrs ofta av huvudkaraktären.
Med tre karaktärer får man ganska mycket spelrum.
Vi är här på Abbey Road Studios...
...och spelar in musiken till The Marvels.
Det är ett sånt oerhört privilegium att vara här.
Det låter underbart, salen är underbar, musikerna är underbara.
Att ha en sån här orkester, med 90 musiker som samtliga är helt fenomenala-
-och uttrycka min musikaliska tanke, är ett privilegium.
Laura Karpman kom via What If...?
Där jobbade hon med ett antal hjältar från hela MCU-
-och arbetade fram deras särskilda ljud och ledmotiv och fogade ihop dem.
What If...? var en utmärkt träning inför Ms. Marvel och The Marvels.
Tre protagonister som samtliga har förekommit i andra sammanhang.
Ms. Marvel, WandaVision och givetvis Captain Marvel.
Vi behövde ett nytt ledmotiv som inrymde alla tre. Ett team-motiv.
Laura gjorde ett toppjobb med ledmotivet, och vi går och nynnar det allihop.
Det är så bra! Jag sätter på det och dansar till det ibland.
Jag tycker att det blev strålande! Får jag säga det?
Tolv valthorn, Marvel, positiv stämning. Superkul!
Motivet för Dar-Benn kan man också nämna.
Hennes sound skapade jag med sju flöjter, bland annat en kontrabasflöjt.
Det är ett syndigt, lågt, slingrande ljud.
Det är Dar-Benn för mig.
Flöjttemat har lite inslag av jazz.
För Dar-Benn är lite jazzig på sitt sätt.
Hon har lite schvung. En attityd som jag kände var "rökig".
Nia hade många åsikter.
Hon kom till varje repetition och involverade sig verkligen.
Här kommer stråkarna...
Vi gjorde även några fina improvisationsbitar.
"Ljudväggen", då jag tog komponenter från Dar-Benns motiv-
-och dirigerade alla att spela dem samtidigt.
Det är ett strukturerat kaos.
Det gick hon igång på, hon gillade experimentering.
Det här är "ljudväggen", och Nia ska hjälpa till med utformningen.
-Grymt. -Helt perfekt.
Bästa dagen nånsin! Stort tack!
Veckan på Abbey Road var en av de bästa i mitt liv.
Där fanns en samhörighet, alla konsertmästare var kvinnor-
-och jag hade insisterat på en mångkulturell orkester, och så blev det.
Det är en ynnest att bli uppskattad inom den här världen, för jag älskar den.
Tre, två, ett...
Jag var för snabb!
Det hände mycket roligt under inspelningen.
Väldigt många minnesvärda episoder.
GRATTIS, BRIE!
Kevin Feige, Samuel Jackson, Brie Larson, Teyonah Parris:
Alla sjöng "Ja, må hon leva" för mig!
Den stunden går på repeat i skallen.
Tårtan var också god.
Vi stämplar inte in och ut, det här är vårt liv.
Det var så lekfullt, och vi kunde driva med varann för vi älskar varann.
Vissa saker låter inte så roliga. "Hon åkte upp konstigt i en vajer."
Men vi kunde inte sluta skratta.
Mitt fel!
Det var så roligt!
Jag hade ett fantastiskt team och varje dag innehöll nåt nytt.
Det var lite som en fest.
Vi hade bara varandra.
Några ord till innan jag lämnar över till Nia.
Jag vill säga till Nia, från oss alla:
Du har varit den bästa ledare vi kunnat tänka oss i dessa sjutton veckor.
Så lycka till i framtiden!
Tack så väldigt mycket.
Det här jobbet skrämde mig när jag fick det.
Men ni har gjort det så roligt och spännande.
Jag älskar er alla. Tack!
Det var härligt på inspelningen, teamet blev som en familj.
Alla har haft passion för det här.
Regissör Nia och producent Mary skapade en perfekt arbetsmiljö.
Det var verkligen tillfredsställande att jobba med en så sammansvetsad grupp.
Det mest givande med hela produktionen var samarbetet med teamet.
Tack ska ni ha!
Det är ett privilegium att jobba med sådana talanger.
Hår, smink, kostym, koreografi, alltihop. Det var på nästa nivå.
Filmen lär inspirera, vilket känns spännande.
Den skiljer sig från det övriga MCU.
Det är ovanligt med så många skickliga icke-vita och kvinnor i centrala roller-
-i en film av den här skalan.
Jag tror att den här filmen sätter tonen för MCU framöver-
-eftersom den överbryggar avståndet mellan olika karaktärer-
-vilket kan höja nivån på berättandet.
Det finns en kosmisk gemenskap, antingen rollfigurerna vet det eller ej.
"Det du söker, söker dig."
Okej...
Idag är det min sista dag.
Väldigt bitterljuvt. Har inte bearbetat det.
Jobbet har varit så underbart.
Tack, allihop!
Tack för att ni kom hit!
Tack för att ni är borta från era familjer och vänner, husdjur och släktingar.
Tack för att ni vigt så mycket av er tid åt det här.
Filmen slutar med ett stort frågetecken kring Carols framtid.
Hon har fått mer ro i hjärtat - och det har jag med.
Andra karaktärer vill jag "klä av mig" efter inspelningen.
Men här är det: "Jag behåller den nog på ett tag till."
Jag har sett hur stjärnan betyder så mycket för så många-
-och jag vill gärna fortsätta att vara en del av den traditionen.
Men jag inser också att den inte är bara min. Alla kan bära manteln.
Och det känns bra att en ny generation fyller på.
Jag föddes för det här.
Det kommer nya ansikten, nya hjältar, och jag vet inte var Carol passar in där.
Det känns tryggt att vi har supertalanger som kommer att ta hand om mitt universum.
-Högre, längre, snabbare. -Högre, längre, snabbare.
Översättning: Magnus Lässker